חופשי וחרד
סיפוריהם של צעירים שעזבו את החברה החרדית
ד"ר שרית ברזילאי
מחברת הספר "לפרוץ מאה שערים:
 מסע אל עולמם של היוצאים לשאלה"
הוצאת ידיעות אחרונות
שלל צבעים בחליפה  שחורה ; 
השוואה צורנית בסיפורי חיים של מתבגרים שעזבו את החברה החרדית.
	בתצלום אוירי בשמי מאה שערים נצבעת החברה החרדית בשני צבעים עיקרים: שחור ולבן. חליפות שחורות עוטות , חולצות וציציות לבנות.  מגבעות שחורות רחבות שולים מכסות בצילן את צבעי התכלת או האפור הנתרמים לפרקים ע"י הנשים החסודות. במבט מלמעלה נדמה כי הצבע השחור בולע  לתוכו את שלל הצבעים ומכסה את כולם בשמיכה אחידה. החברה החרדית חותרת לכסות את חבריה לא רק במלבושים דומים , אלא גם ובעיקר באידאולוגיה משותפת של חיים למען לימוד התורה וקיום מצוותיה.  כאנתרופולוגית  לא היה לי די  בתצלום אוירי , וביקשתי להתבונן מקרוב בגוונים השונים המובלעים בצבע השחור. 
	בעבודת שדה שנמשכה למעלה משלוש שנים, במסגרת עבודת המוסמך שנכתבה בהנחיתו של פרופ' יורם בילו , ניסתי להכיר מקרוב את סיפור החיים  של עשרים ושנים  נערים ונערות שזה עתה השילו מעל גופם את החליפה השחורה או את החצאית הארוכה.  בראיונות  ביקשתי מהם לספר את:  "כול סיפור חייהם, מהרגע שבו הם זוכרים את עצמם" . בניתוח הראיונות הושפעתי רבות  מגישתה של רוזנטאל,(1992) וכמו כן  מעבודותיהם של  : ליבליך, גרגן, ,קריטס וברונר. 
התופעה של עזיבת החברה החרדית כמעט ולא זכתה לעיסוק סוציולוגי, אנתרופולוגי או פסיכולוגי. החוקר היחיד עד כה שפרסם  מחקר  בנושא הוא שאפיר(1990) כשבמסגרת מחקרו  הוא השווה  בין תופעת החזרה בשאלה , כלשונו, לתופעת החזרה בתשובה,  וכרך את שתיהן  בהקשר של חוויות המרה. 
	בעבודתי ביקשתי לבחון את הפנומולוגיה של חווית היציאה כפי שהיא מסופרת ע"י היוצאים  עצמם, ואת המידה שבה ניתן לעגן את אותה חוויה  בהקשר של חויות המרה. עומר ואלון טוענים כי האופן בו האדם מספר את חייו קובע את האופן בו הוא חי אותם. בהתבסס על טענתם הנחתי כי המפתח להבנת חווית היציאה טמון בניתוח האופן שבו בוחרים היוצאים לספר את סיפור יציאתם. גיבוי נוסף למהלך זה קיבלתי מהפרוש היווני של המילה - אידאה. ביוונית המילה אידאה  מכילה בתוכה את הצורה ואת הרעיון ומניחה שקיים קשר בין השנים. בהרצאה של היום  ננסה לעצום באופן מלאכותי את העין המתבוננת בתכנים על מנת להאיר ולחדד את מרכזיותה של העין השניה , זו המתבוננת בצורה. 
	בניתוח הראיונות ע"פ המתודולוגיה של שיחזור מקרה ביוגרפי נחשפו שלושה טיפוסי יוצאים, שבחרתי לכנותם בשמות הבאים; האפיקורסים מלידה, הכמהים לעצמאות והמאמין שהתפקר.  השלושה נבדלים זה מזה במניעים ליציאה מחד, ובצורה שבה הם בחרו לספר את סיפור יציאתם מאידך. "האפיקורסים מלידה"  מציגים את עצמם כנעדרי אמונה מאז ומעולם , האמונה , כמו גם השיח אודותיה , תופסים מקום מאוד שולי בנארטיבה.  יציאתם מסופרת ככרונולוגיה של יציאה ידועה מראש , מימד ההמשכיות תופס מקום מרכזי בהבניית הסיפור ומימד ההמרה נדחק לפינה. "הכמהים לעצמאות", בניגוד אליהם , מבנים את סיפור חייהם סביב מוטיב ההמרה. בקרבם המוטיבציה  ליציאה  אל החברה החילונית מעוגנת בכמיהה לעצמאות  מחשבתית וקיומית. דרך מוטיב ההמרה הם מציגים את מושג העצמי החילוני שלהם כאוטנומי וכשונה ממושג העצמי החרדי ההטרונומי אותו נטשו. אדוניה- המאמין שהתפקר הוא היחיד מבין 22 המספרים  שראיינתי שעזב את העולם החרדי בעקבות קריסת האמונה . בנארטיבה שלו הוא עוטף את ההמרה שהתחוללה בתודעתו בעטיפה של המשכיות באישיותו: "על אף שאבדה אמונתי לא חדלתי בזהותי מלהיות חרדי" .  למרות שבמחקר נמצא רק מרואין אחד בדפוס זה , הגדרתי אותו כדפוס נפרד.  בחריגותו הוא שופך אור על החסר אצל שאר המרואיינים. סיפורו של אדוניה מחדד את המימצא  המפתיע כי  השאלה הקלאסית של אובדן האמונה,  היא מרכיב שולי בהחלטה לעזוב את החברה החרדית.  כאן הרשו לי לשער כי בשיטת מחקר אחרת, ואני אמנע מלהגדירה,  היתי בוחרת למקם את סוגייית האמונה כשאלה מרכזית בראיון ואז גם באופן בלתי נמנע היא היתה מוגדרת כחלק מרכזי מהתופעה הנחקרת. 
	 תרומה נוספת של הראיון הנארטיבי למחקר הנוכחי קשורה במשמעותה של פעולת ה- TELLING של סיפור החיים עבור המספרים עצמם .  מרבית המרואינים הודו לי עם סיום הראיון , חלקם שמרו איתי על קשר זמן רב אחריו כשהם טורחים  לעדכן אותי לפרקים בשינויים המתחוללים בחייהם.  הסיפור הבא ממחיש זאת - לפני כשבועים צילצל הטלפון בביתי ומעבר לקו נשמע קולו של נוי, בחור בן 22 שראינתי לפני כארבעה חודשים. נוי סיפר לי על סרט שעשו עליו ולקראת סיום השיחה הוא הוסיף - את זוכרת את גרף החיים שביקשת ממני לצייר בראיון ,כן וודאי השבתי,  אז היום את יכולה לשנות את הגרף ולהוסיף בקצהו קו של עליה, אמר ולא הוסיף". מהם מקורות העוצמה של פעולת ה- TELLING של סיפור החיים עבור העוזבים את החברה החרדית ?
	סיפורי החיים של היוצאים מייצגים מעבר מחברה מסורתית- קולקטיבסטית לחברה פוסט מודרנית - אינדבידואליסטית. המחקר שעסק בנק' התפר שבין שתי החברות האיר את המשמעות המנוגדת שיש לפעולת ה-TELLING של סיפור החיים בחקר חברות קוקליטבסטיות מחד ואינדבידואליסטיות מאידך. 
1. לסוביקט החי  בחברה קולקטיבסטית מאפשר הראיון הנארטיבי  להשמיע את קולו  הפרטי, את הקול שהושתק והוטמע באידאולגיה הרחבה .  בתהליך ה-TELLING של סיפור החיים אנו מאפשרים לסוביקט להתאחד עם עצמו ולהתבונן ברווח  שבינו ובין האידאולוגיה הקולקטיביסטית העוטפת אותו.  במונחיו של הפילוסוף דרידה ניתן להגדיר את התהליך כדקונסטרוקציה  או כפירוק והרחבת הרווח שבין המספר לאידאולוגיה הרחבה. בפירוק נחשף הריבוי והוא שמבטא את ההפרדה המתקימת גם בחברה קולקטיביסטית בין התוצר התרבותי לסוביקט הפרטי : יהדות אינה יהודים, חרדיות אינה חרדים.
2. במעבר אל חברה פוסט-מודרנית סיפק  תהליך ה- TELLING  של סיפור החיים את הקרקע להרכבה ולייצוב הזהות המשתנה. היציאה לשאלה מייצגת מעבר ממבנה חברתי סגור וברור למבנה חברתי פתוח ולוט בערפל. סיפור החיים  היווה עבור היוצאים לשאלה מצפן אישי בעולם ללוא צפון קולקטיבי. היוצאים מהחברה החרדית  נאחזו בחוזקה  בחופש הפעולה שלהם בהבניית סיפור חייהם והשתמשו בסיפור ככלי לכינון זהותם המשתנה. העוצמה של פעולת ה- TELLING עבור אוכלוסית היוצאים לשאלה מתחדדת לאור מימד הזמן והמרחב התרבותי שמתוכו הם יצאו:
א. ראשית הזמן: אוכלוסית המחקר רואיינה  סמוך למועד עזיבתה.  בנקודת זמן זו בה הם כבר  לא היו חרדים בלבושם ובהגדרתם את עצמם  אולם עדין לא חופשיים בהוויתם ובתודעתם, נפער בעולמם חלל אידאולוגי רחב. אל תוך החלל הזה נכנס הסיפור האישי , הראה להם את הדרך בהבניית זהותם המשתנה ועמעם קמעה את תחושת אי הוודאות שאפפה אותם.
ב. שנית -ההקשר התרבותי: עוצמתו של הדיבור על הסיפור האישי ככלי ליצירת האישיות המשתנה מתחדדת בקונטקסט של החברה החרדית . ע"פ התפיסה החרדית הדיבור הינו בעל כוח יצירה ושליטה. לפיכך מצווה האדם להקפיד בדבריו ולבחון אותם היטב טרם דיבורו ובמהלכו. ר' שלמה אבן גבירול טען כי: "כשאני מדבר דבר- הוא מושל בי וכשאיני מדבר -אני מושל בו". כלומר הדיבור על הזהות המשתנה הוא היוצר והמגדיר אותה. לסיכום , היציאה לשאלה ממוקמת בצומת שבין שתי החברות ומשם מוארת תרומתו המשתנה של תהליך ה- TELLING של סיפור החיים בחברות שונות- פירוק בחברה קולקטיביסטית מול הרכבה בחברה אינדבידואליסטית.  נפנה עתה להשוואה הצורנית בין שלושת הטיפוסים. בחרתי לערוך את ההשוואה  בין הסיפורים תוך התמקדות בשלושה חלקים עיקרים בסיפור החיים:הפתיחה,  רגע היציאה  וסיום הנארטיבה. בסיפורים המגוללים חווית המרה מספקות נקודות אלו קווי מסגרת לסיפור  ולפיכך מענין להשוות את הסיפורים לאורם. נפנה עתה להשוואה צורנית בין שני הטיפוסים הראשונים. גיבורי ההצגה: אלחנן ונעמה.

	נפתח בסיפורו של אלחנן נציג האפיקורסים מלידה.  אלחנן , נער בן  16 , בעת קיום הראיון נולד בשכונת מאה שערים בירושלים , למשפחה חרדית בת 14 נפשות.  אלחנן סבל בילדותו מהזנחה משפחתית . בגיל 14 הוא החל לנדוד מישיבה לישיבה ובגיל 16  מצא את עצמו מחוץ לחברה החרדית , ומחוץ למשפחה שכן הוריו וויתרו על האפוטרופסות כלפיו.
אלחנן פותח את סיפור חייו במשפט הבא: 
 “אני לא ממש זוכר את עצמי (5) גיל מסוים אבל אני זוכר כל מיני תהליכים, למשל אני זוכר שבגיל 8 התחלתי לחשוב, מה אני עושה כאן בעולם ככה לבלות כל הזמן בישיבה... ואז בגיל 8 כל הזמן חלמתי נכון יש במאה שערים מסגד , אז כל הזמן חלמתי או שאני מת או שאני יוצא למסגד יעני יוצא בשאלה".
אלחנן,  שהיינו בן 16.5  בלבד, פותח את סיפור חייו בגיל 8.  בכך הוא מוציא מהסיפור את ילדותו כנער חרדי.   החיים כנער חרדי מן השורה אינם מופיעים בסיפורו ואולי גם בתודעתו.  הסלידה מהעולם החרדי מוצגת כזכרון ילדות ראשון.  החלום מוסיף מימד דטרמינסיטי לבחירה בחילוניות; גורל היציאה נקבע מראש ועליו מוטל לממש את יעודו ולצאת , יתרה מזו הבחירה בחילוניות משולה בחלום לבחירה בחיים על פני המוות ומתוך כך היא מצטיירת בעוצמה כהכרחית ובלתי נמנעת - שהרי נאמר: ובחרת בחיים .
		את נקודת המפנה - רגע היציאה מהחברה החרדית מציג אלחנן כפעולת של הסרת המסכה: ווהמעשה שהיה כך היה: "פעם אחת הכרתי איזה נרקומנית והיא הפנתה אותי לבית השאנטי בת”א.  טוב אחרי זה הייתי ממש מרותק, לא ידעתי מה קורה, מחר, זהו מחר אני כבר לא דתי, סוף כל סוף אני מצליח את זה.  טוב, טוב עשיתי כבר ת’ חיים הרגשתי זהו... . טוב, באותו לילה לא ישנתי לא יכולתי להירדם ...קמתי ב 6 לקנות דברים ואחרי זה ב - 11 בבוקר הייתי צריך להיות בתחנה מרכזית לפגוש אותה.  הגעתי... .  נסענו באוטובוס לת”א, אחרי זה אנחנו יורדים, בית השאנטי, טוב אני מגיע לשם מוריד ת’ פאות הכל, לובש ג’ינס שנתנו לי שם.  זהו ואני מרגיש כבר, עשיתי ת’ חיים”.  
המעבר מחברה חרדית לחילונית מוצג בסיפורו של אלחנן כנקודת מפנה חיצונית בלבד. המעבר מתמצה בשינוי הלבוש ובשינוי הקונטקט החברתי. הבגדים החרדיים יצרו חיץ בין זהותו הפנימית- החילונית, לבין ההגדרה החברתית של זהותו החיצונית - כחרדית, ולפיכך השלתם משולה להסרת המסכה וחשיפת האני הפנימי החילוני המוסתר בתוכו.
	לאחר סיפור השלת המסכה מסיים אלחנן את סיפור חייו בקו של עליה : יציאה מהסבל אל הכיף אל בנית חיי במו ידי.
"...אני חוזר בשאלה בגלל שאני רוצה לבנות ת'חיים שלי , זה מה שאני אומר היום להורים שלי - אתם ילדתם אותי שאני אחייה בכיף , אני החלטתי שהכיף שלי לחיות ככה , זהו!".
המילה חיים מלווה כחוט השני את הנארטיבה  של אלחנן : במשפט הפתיחה משולים החיים בעולם החרדי למוות , בהמשך הוא מציג את רגע היציאה כפעולת של עשיית החיים ובסיום הוא מעריך את את הבחירה בחילונית כפעולת של בניית החיים.  סיפורי החיים מלמדים על הדרך, שבה מתמודדים היוצאים לשאלה בהווה עם עברם. דרך מוטיב ההמשכיות מציג אלחנן את שאיפתו  לצאת מהעולם החרדי כגרעין אישיותי חילוני, שלא ניתן היה להדחיקו. היציאה אל העולם החילוני מצטירת דרך מוטיב זה כפעולה של  הסרת הקליפה וחשיפת האני האמיתי. מוטיבים אלו מבנים את סיפור היציאה כסיפור של  שחרור בלתי נמנע: יציאה מחיים בסבל אל חיים בכיף.
ב. נעבור עתה אל  נעמה. שתייצג בסיפורה את קבוצת הכמהים לעצמאות.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                  נעמה , נערה בת 17 בעת קיום הראיון, נולדה ב-שכונה חרדית בבני-ברק ,  כילדה שישית למשפחה  בת שמונה ילדים.  בילדותה היא נודדת מבני ברק לירושלים , ובין נדודיה, לקראת מועד אירוסיה, מתגבשת בה ההחלטה לצאת בשאלה. את נעמה פגשתי , בקיבוץ בצפון הארץ, כחצי שנה לאחר יציאתה מהחברה החרדית ושם גם נערך הראיון. 
פתיחה: נעמה בתגובה לבקשתי לספר לי את סיפור חייה מהרגע שנולדה פותחת את הנארטיבה במשפט הבא. 
:” אני לא חושבת שיש איזשהו קשר... על הספר הזה מפקד היבט אחר, לכן ההתחלה תהיה מאוד בתימצות ! “
נעמה פותחת בטענה, דרכה היא מבקשת להציג את עזיבתה את החברה החרדית ואת חייה כיום כמנותקים באופן מוחלט  מילדותה  ומעברה. הדימוי של מפקד  מרמז על ניסיונה של נעמה לשלוט בהבניית סיפור חייה.  השימוש בסוג הטקסט- טענה מהווה אמצעי לשליטה. נעמה מנסה להעביר לנו מסר כי הפרספקטיבה התודעתית החדשה השתלטה על דפוס מחשבתה, וכי השינוי שהתחולל בה נוכח עזיבתה  הוא טוטאלי.

	ממשפט הפתיחה  מובילה אותנו נעמה אל הסיפור הראשון -שכותרתו "מעולם לא ראיתי פנים חילוניות"!
“הייתי ילדה חרדית רגילה, הלכתי לגן, לבית ספר - עד כיתה ה’ למדתי באותו בית ספר.  זה היה בה”ס רגיל ביותר.  כשהייתי קטנה העולם החילוני היה מאוד מאוד רחוק, גרנו בתוך בני ברק - זו עיר חרדית אין שם שמץ של חילוניות, לא הייתי חשופה בשום אופן לעולם החילוני (3). שוב עד כיתה ה’ גדלתי בבני ברק, בתוך חממה דתית חרדית, לא ראיתי פנים חילוניות אף פעם! , המושג החילוני היה מאוד מאוד רחוק, והתקשר עם חיים נורא זולים עם אנשים מגעילים.  אני אגיד לך למה; כי קרובי משפחה שלי  ; בני דודים שלי  היו חילוניים, הם היו מזרחיים פשוטים כאלה, והיינו הולכים לבקר אותם  הרבה פעמים...אז אלה החילוניים והם לא חילוניים, היום אני יודעת שלא - אבל אז הם נראו לי חילוניים, אלה החילוניים היחידים שהכרתי...גדלתי עם זה שחילוני זה דבר רחוק וזול, שנאתי את זה. “
		 הסתירה בין ההצהרה כי, “מעולם לא ראתי פנים חילוניות”, לבין הסיפור, החושף מפגש רב פעמי עם העולם החילוני, בולטת וחדה. נעמה מנסה ליישב את הסתירה תוך אימוץ סטרוקטורה מחשבתית נוקשה המגדירה בצורה חדה מהי חילוניות. חילוניות “מזרחית...פשוטה וזולה” אינה מתיישבת עם מושא כמיהתה, ולפיכך גם יוצאת אל מחוץ לגבולות החילוניות.  מבט מטאפורי במשפט:"לא ראיתי פנים חילוניות אף פעם", מסייע להבהרת הסתירה בקונטקסט של סיפור המרה. היכולת שלה לראות “פנים חילוניות” תלויה בנכונותה לקבל את החילוניות, ולראות בה אלטרנטיבה לקיום. כל עוד החילוניות לא נתפסה כאלטרנטיבה לגיטימית או אטרקטיבית, אזי המפגש עם העולם החילוני הינו חסר משמעות. המפגש הפיזי עם העולם  החילוני  אינו פוגע בחומות ההגנה של החברה החרדית. ה'סכנה’  טמונה  במפגש תודעתי, ביכולת להכיל את החברה החילונית בתודעה.  האינטראקציה בין שלושת המוטיבים :  ילדות רגילה, חרדיות אדוקה. והצהרה, כי מעולם לא היתה חשיפה אל העולם החילוני מחזקת  את המימד הדראמטי של הנארטיבה, וההמרה  מצטיירת על רקע זה, כחדה, קיצונית  ובלתי  צפויה. 

	בנקודת המפנה - תיאור רגע הבריחה מהחברה החרדית מתבטא הניסיון של נעמה  לצקת את סיפור חייה בתבנית של המרה בעיקר באופן בו היא מציגה את היישות אליה ברחה: 
“...וזהו הגיע רגע הגילוי...הייתי צריכה להגיד להם שלא..  .נורא פחדתי...פחדתי מאוד...גייסתי את כל מה שלמדתי בשביל לשוחח איתם, להסביר להם שאני לא רוצה להתחתן, כי אני לא הולכת בדרך של המשפחה, בדרך של האחיות שלי, שאני לא רוצה להמשיך בדרך החיים הזאת, אני רוצה לצאת לעולם הגדול, לבדוק אותו..  .כשאמרתי את זה להורים שלי, אבא שלי החוויר, אך שמר על איפוק.  הם ראו שאני מאוד איתנה בדיעה שלי, ואז אבא שלי אמר לי : 'רק תדעי שאחרי שתצאי מהבית, אני אעדיף לרוצץ לך את הגולגולת ולשבת 10 שנים בבית הסוהר מאשר כל החיים וגם אחרי המוות להענש בגיהנום בגלל מה שאת עושה. אמרתי לאבא שלי שאני לא הולכת להיות זונה והבטחתי להם תראו עוד 20עשרים - שלושים  30 שנה אני אחזור, אבל אני אחזור מתוך אמונה אמיתית, לא מתוך זה שבגלל שאתם הורשתם לי את זה.  כי אני היום לא מאמינה ואני הולכת לבדוק..  .כי אני הרי בודקת אני לא חיה סתם ...ופתאום =אבא =שלי= הפך= למאיים =מאוד ולא היתה לי ברירה ...הייתי צריכה לקחת את הדברים שלי, מעיל רוח, ולברוח, באותו הערב  הלכתי לילדה אחת מהקורס, עורכת דין, זה היה די מפחיד..  =כ”כ מפחיד ! נורא פחדתי לצאת לעולם =שחור= מלא יצרים, פחדתי שידעו= פחדתי שאנשים ינצלו אותי ויהפכו אותי לזונה..  .ידעתי שהעולם החילוני הוא עולם של אגואיסטים, אנשים בלי מידות, בלי דת ללא מוסר...ו...ידעתי שאני הולכת להאבק על דרכיי בחיים !!  נערה בת 17.5, אבל החלטתי שאני נאבקת והייתי גאה בכך, שאני עכשיו עומדת לבד עם כיסים ריקים מול כל העולם- לבד, לבד... כשבוע ימים נשארתי אצל העורכת דין הזו ,  היא היתה אם חד הורית לארבעה ילדים...ועשתה עבודה יסודית עד שהגעתי להל"ל, ושם סידרו לי קיבוץ”.
נעמה מציגה את היציאה לשאלה  כהחלצות מהדבר, שהורישו לה, ושנכפה עליה ועל מחשבתה ללא התערבותה. המטרה לשמה היא יוצאת מתמצת בסיפור בשורש- ב.ד.ק., החוזר שלוש פעמים בטקסט.  הבדיקה מוצגת כמטרה בפני עצמה, כמוטו המרכזי של חייה: “כי אני הרי בודקת אני לא חיה סתם “.  בניתוח  מילולי  בשמות התואר הניתנים ליישות אליה ברחה נעמה נחשפת שאיפתה להציג את היציאה כמעבר חד מחברה קולקטיביסטית לחברה אינדבידואליסטית המחייבת את התפתחותה של זהות אוטנומית ועצמאית.  : בשלב הראשון מציגה אותה נעמה כ - "ילדה" כך היא מתיימרת ליצור רושם של בריחה אל יישות חסרת אחריות, המוגבלת ביכולתה לעזור. רושם זה יאיר אותה עצמה כאמיצה יותר, כמי שמתמודדת בגפה עם היציאה. בהמשך היא מוסיפה לאותה "ילדה" את תיאור המקצוע - “עורכת דין”, ולקראת סוף הסיפור היא מביאה גם את מצבה המשפחתי - “אם חד הורית לארבעה ילדים”.  עובדות אלו “מקלקלות” את הרושם שרצתה ליצור. היציאה אל עו”ד ואם חד הורית, שפילסה לה את הדרך  הראשונית לחברה החילונית, מצמצמת את המוטיב של יציאה מהטרונומיות אל אוטונומיות, ומטשטשת את מימד ההמרה. כך  מנסה נעמה לצמצם את  מימד ההמשכיות בחייה ולהרחיב את מימד ההמרה.
	הנארטיבה של נעמה מסתימת בניגוד לאלחנן בקו של ירידה .במבנה  שהוגדר ע"י גרגן כמבנה של חורף.  סיפור האכזבה מתבטא ועולה בהצגת טיעוניה על החברה החילונית- הקיבוצית בה היא השתלבה כיום, עם יציאתה:                       
 "כאן החברה שונה באופן  קיצוני וזה ממש קשה בגודל שלה ...אני חושבת שמשהו פה כהה קצת ...אין מספיק מחשבה ,יש כזה הסחפות עם הזרם....שדומה להסחפות שבעולם החרדי, מין . קבלה של  הערכים החילוניים ללא ערעור או פקפוק.."
משפט הסיום  בדומה למשפט הפתיחה נפתח בטיעון אודות הניגוד בין שתי החברות -"כאן החברה שונה באופן קיצוני".  נעמה מנסה עד לסיום הנארטיבה  לשלוט בהבניית סיפור חייה ולעגן אותה בתבנית חדה של המרה. אולם עד מהרה בהמשך המשפט נשמטת השליטה ומופיעים טיעונים המתארים את  הדימיון בין שני העולמות כשעיקרו מתבטא בהעדר חופש מחשבה.  כלומר בנקודה שלשמה ייצאה נעמה מהעולם החרדי :"לבדוק... לחקור...לערער" שני העולמות מצטירים לה בנקודת זמן זו כדומים.  בחתירה של נעמה לעגן את סיפור חייה במבנה של המרה היא מנסה  לתקן את תחושת האכזבה ; את המבנה החורפי בו מעוגן סיפור חייה .נעמה מנסה לשאוב ממבנה צורני זה  תחושה של שינוי. בהדגשתו משכנעת  נעמה את עצמה בצדקת דרכה,  ובכך  שהסבל והקשיים נושאים פרי.

	לסיום  אני רוצה לעבור מהסיפור האישי למישור החברתי:בילו  ואחרים טוענים כי סיפור החיים האישי אינו אידיוסנקרטי , הוא מבטא הקשר תרבותי , מושפע ממנו ובו זמנית גם מבנה אותו. סיפור חיים מנקודת מבט זו מהווה טקסט תרבותי,  שהינו תוצר של מפגש בין המשמעות האישית למשמעות החברתית,  המוענקת להתנסויות ולאירועים אותם חווים במהלך החיים.   ספור חיים,  ע”פ גישה זו, יותר משהיינו תוצר של זיכרון סלקטיבי, הוא בבחינת מארג של משמעויות אישיות וחברתיות (בילו, 1986). 
	העוזבים את החברה החרדית ממוקמים על קו התפר שבין העולם החילוני לעולם החרדי.  מיקומם זה מאפשר לבחון את הגבולות, אם קיימים, בין שני העולמות ברמה המיקרו-חברתית; ברמה של הפרט היחיד  היוצא מהעולם החרדי. המימדים דרכם בחרו גיבורי ההצגה : אלחנן ונעמה להבנות את סיפור חייהם מלמדים על תפיסתם את הגבולות בין שני העולמות.
	אלחנן , נציג האפיקורסים מלידה עיגן את סיפור יציאתו לשאלה במבנה של המשכיות. רגע היציאה הוצג בסיפורו  כשינוי חזותי בעיקרו; קיצוץ הפאות והחלפת החליפה בג'ינס . בתפיסתו "המדים" החרדיים והסביבה החברתית הם שיצרו את החיץ בינו ובין החברה החילונית, ובהסרתו אותם הוא פתח את הגבולות  ויצא "לחופשי" תרתי משמע. מתוך  הבניית סיפור עזיבת החברה החרדית כסיפור של המשכיות מטושטשים ומתרככים הגבולות בין שני העולמות ומצטיירים כגבולות חיצוניים וחזותיים בלבד. 
	נעמה, נציגת הכמיהים לעצמאות ששאפה ביציאתם לחולל שינוי באישיותה, יוצקת את  סיפור היציאה  לתבנית  של חדה המרה.  דרך מוטיב זה היא מנסה להציג  את מושג "העצמי-החילוני" שלה כשונה  בתכלית ממושג "העצמי-החרדי", אותו נטשה.  הצגת עזיבת החברה החרדית כחוויה מובהקת של המרה מחדדת את הגבולות החברתיים בין שני העולמות ומציגה אותם בנוקשותם. מתוך ההבחנה בין שני הדפוסים, מצטיירים הגבולות בין החברה החילונית לחברה החרדית כפרי יצירה קוגנטיבית של האינדיבידואל. הפרט בגפו מתווה את הגבולות ולא ניתן ליצור הכללה ולטעון לדפוס כזה או אחר של גבולות חברתיים. ההבחנה בין חרדיות לחילוניות מצטירת כממוקמת על  רצף וכתלויה בעיקרה בתודעה.